God kveld, mr Godby.
-Er du ny her? -Jeg fikk ikke tid i går.
Det ble litt bråk. En fyr reiste på første klasse uten billett.
Han ville ikke betale, så jeg måtte tilkalle mr Saunders.
Han fikk seg en overhaling: "Betal ellers tilkaller jeg politiet."
Du skulle sett ham da jeg sa det. Han betalte med en gang!
Han hadde ikke mot til å ordne opp selv, og måtte ringe politiet.
En kan ikke vente mye mot av en mann med bare én lunge.
Jeg skjønte noe var galt, siden du ikke kom.
Etterpå måtte jeg skynde meg til et møte. En bekjent skal gifte seg.
-Hva går det av deg? -Jeg skjønner ikke hva du mener.
-Du ble plutselig litt uvennlig. -Få opp farta, Beryl.
Jeg har ikke tid til å stå her og sladre, mr Godby.
-Skal du ikke by på en kopp til? -Beryl kan gi deg den.
-Jeg ser helst at du gir meg en. -Visse ting kan vente, mr Godby.
Laura! For en hyggelig overraskelse.
Jeg har handlet så mye at jeg er helt ferdig.
Jeg ville drikke te på Spindle's, men var redd for å miste toget.
Dr Harvey.
Vil De være så vennlig å hente en kopp te til meg?
For en stilig mann. Hvem er det? Jeg skal ringe Fred og sladre.
For en flaks! Jeg har ikke sett deg på år og dag.
Jeg hadde tenkt å stikke innom, men jeg har hatt bråk med Phy llis.
Hun forlot meg. Meg gjorde det ikke noe, men Tony forgudet henne.
Jeg forteller om det på toget.
Du sparte ikke på melken, ser jeg!
-Kjære vene. Ikke noe sukker? -Det er i skjeen.
Hadde jeg visst at du skulle hit, kunne vi spist lunsj sammen.
Toget ditt.
-Blir De ikke med oss? -Nei, jeg har min praksis i Churley.
Dr Harvey drar til Afrika neste uke.
Jeg må gå.
Han må løpe hvis han skal rekke det.
Det får meg til å tenke på den fæle broen ved stasjonen i Broadham.
Her om dagen hadde jeg vært hos Bobs advokat,-
-og kom til stasjonen et halvt minutt før avgang.
Tony var med meg, og dessverre hadde jeg kjøpt en ny lampeskjerm.
Så svær at jeg knapt så over den. Jeg slo nesten ned ei dame med den.
Da jeg kom hjem, var den knust.
-Er det toget til Ketchworth? -Nei, det er ekspresstoget.
Det stopper jo ikke. Jeg kan få en sjokolade, takk.
Mørk... Nei, jeg tar en lys. Med nøtter.
Da blir det Nestlés nøttesjokolade.
-Stor eller liten? -Stor.
-Hvor er hun? -Jeg la ikke merke til at hun gikk.
-Jeg lurte på hvor det ble av deg. -Jeg ville se ekspresstoget passere.
-Er du syk? -Jeg er kvalm.
Det er toget vårt.
-Har du konjakk? -Det er for tidlig på kvelden.
Litt konjakk vil gjøre deg godt.
-Hvor mye? -Ti pence, takk.
Vi må skynde oss.
Nå hadde vi flaks. Toget var jo stapp fullt.
-Jeg er bekymret for deg. -Jeg følte meg bare litt svimmel.
En gang skjedde det under Bobbies skolekonsert.
Han var virkelig kjekk, din venn legen. Hva han nå enn het.
-Ja, han er en hyggelig fyr. -Har du kjent ham lenge?
Nei, jeg kjenner ham knapt.
Jeg har alltid vært svak for leger.
Jeg skulle ønske du var en klok og snill venn,-
-og ikke en sladrete venninne som jeg aldri har likt.
Jeg skulle ønske...
-Er han gift? Har han barn? -Ja, to gutter.
-Blir kona og barna med ham? -Ja.
Det er vel fornuftig på sett og vis å begynne et nytt liv og sånt,-
-men ti ville hester kan ikke få meg til å forlate England.
Vi har jo våre røtter, ikke sant?
Jeg kjenner en kvinne som bodde i Afrika.
Hun fikk i seg en bakterie og lå syk i månedsvis...
Jeg skulle ønske du kunne slutte å prate.
Jeg skulle ønske du var død. Nei, det mente jeg ikke.
Men jeg skulle ønske du sluttet å prate.
Hun sa selskapslivet var forferdelig. De nyrike, vet du.
-Føler du deg dårlig igjen? -Nei, jeg er bare litt svimmel.
Og så jeg, som sitter her og skravler.
Jeg vekker deg før vi skal av, slik at du rekker å pudre nesen.
Takk, Dolly.
Dette kan ikke vare. Denne elendigheten kan ikke vare.
Jeg må prøve å beherske meg.
Ingenting varer evig.
Ikke engang livet varer lenge.
En dag kan jeg se tilbake på det og rolig si: "Så dum jeg var."
Nei, den dagen vil jeg ikke oppleve. Jeg vil huske hvert eneste minutt.
Alltid... Helt til mitt liv er over.
Våkn opp, Laura. Vi er framme.
Hvis du vil, kan jeg følge deg hjem. Det er ingen større omvei for meg.
Det er hyggelig av deg, men jeg føler meg bra nå.
Takk for at du var så snill.
Jeg ringer i morgen for å høre hvordan det går.
Hils Fred og barna fra meg.
Er det deg, Laura?
Takk og pris for at du kom. Det er opprør her.
Bobby og Margaret har slåss igjen.
Er det deg, mamma?
Kom opp med en gang! Jeg vil snakke med deg.
Dere skulle ha sovnet for flere timer siden.
Jeg vil gå på sirkus på bursdagen min i morgen.
Margaret vil gå på pantomime.
Det er aldri pantomime når jeg har bursdag.
Hvis dere ikke sovner straks, blir det ingen av delene.
-Hvorfor ikke ta dem begge steder? -Det blir altfor sent for dem.
Hva med sirkus én dag og pantomime den andre?
Og det sier du, som anklager meg for å skjemme dem bort.
-Som du vil. -Sirkus eller pantomime?
Ingen av delene. Vi låser dem inne på loftet og går selv på kino.
-Hva er det med deg? -Ingenting.
-Hva er i veien, elskling? -Ingenting. Jeg er bare litt trøtt.
Jeg fikk et svimmelhetsanfall på stasjonen i Milford.
Dolly Messiter var der. Hun pratet og pratet... Jeg ville kvele henne.
Er det ikke fælt å si det om folk som bare mener godt?
Sett deg ved peisen og slapp av. Du kan hjelpe meg med kryssordet.
Kaller du det avslapping?
-Et svimmelhetsanfall? -Det skjer ofte med meg. Det vet du.
Husker du ikke Bobbies skolekonsert?
-Eller konserten i rådhuset? -Da blødde du neseblod.
-Jeg er vel av den typen kvinne. -Du burde oppsøke dr Graves.
Det vil være å sløse med tiden. Ikke snakk mer om det, er du snill.
Jeg var sliten, det var varmt og plutselig følte jeg meg kvalm.
Noe mer var det ikke. Løs ditt kryssord og la meg være i fred.
Kanskje du kan hjelpe meg med dette?
"Skjulte tegn på en stor..." Noe på sju bokstaver.
Romanse. Det er jeg nesten sikker på.
"Skjulte tegn på en stor romanse."
Det passer med "delirium".
-Blir du forstyrret av litt musikk? -Nei da.
Kjære Fred.
Det er så mye jeg vil fortelle deg.
Du er den eneste som vil forstå. Hadde det bare skjedd en annen.
Du er den eneste i verden jeg ikke kan betro meg til. Aldri.
For selv om jeg ventet med å fortelle det til vi ble gamle,-
-ville du tenke tilbake og føle deg såret. Det må aldri skje.
Vi er lykkelig gift. Det må jeg aldri glemme.
Dette er mitt hjem, du er min mann og mine barn sover i annen etasje.
Jeg er lykkelig gift. Jeg var det, helt til for et par uker siden.
Dette er min verden.
Det var nok for meg, helt til for et par uker siden.
Jeg har oppført meg så dumt. Jeg har blitt forelsket.
Jeg trodde ikke slike ting kunne skje med vanlige mennesker.
Det hele begynte en vanlig dag-
-på verdens vanligste sted: jernbanekafeen i Milford.
Jeg satt og drakk te, og leste en bok jeg hadde kjøpt samme morgen.
Jeg så opp, og så en mann komme inn.
Han hadde en vanlig regnfrakk på seg.
Han tok teen sin og snudde seg. Da fikk jeg se ansiktet hans.
Han gikk forbi bordet mitt. Ekspeditrisen skravlet som vanlig.
Hun med den forfinede stemmen.
-Minnie har ikke rørt melken sin. -Satte du den fram til henne?
Liker du dyr? Min husvertinne er gal etter dem. Hun har to katter,-
-tre kaniner i et bur på kjøkkenet og en dum hund med hår i fjeset.
Jeg vet ikke hvilken rase du sikter til.
Vask bord nummer tre, Beryl. Jeg kan se smulene herfra.
Hva med den andre koppen min? Jeg må snart gå.
Kan jeg få et glass vann? Jeg har fått noe i øyet.
-Skal jeg ta en titt på det? -Nei, takk. Vannet gjør underverker.
Jeg kjenner en som mistet synet pga et sandkorn i øyet.
-Føles det bedre? -Nei.
Kan jeg hjelpe Dem?
Dra øyelokket ned lengst mulig.
La meg ta en titt. Jeg er lege. Snu Dem mot lyset.
Se opp... Se ned.
Det var en lettelse. Tusen takk skal De ha.
Flaks for meg at De var her. Jeg er så takknemlig.
Der kom toget mitt. Jeg må gå. Farvel.
Det var slik det begynte. Med et lite sandkorn i øyet mitt.
Jeg tenkte ikke mer på det. Det var en bagatell.
Trodde jeg...
Neste torsdag dro jeg til Milford som vanlig.
Miss Lewis hadde endelig fått tak i Kate O'Briens nye bok.
På vei ut kjøpte jeg tannbørster til barna.
Jeg liker lukten av et apotek. Blandingen av urter og såpe.
Mrs Leftwich var der. Hun hadde på seg en idiotisk hatt.
Heldigvis så hun meg ikke.
Akkurat da jeg gikk ut på gaten...
-Hvordan går det med øyet ditt? -Bare bra.
-Det klarner opp. -Ja, nå blir været bra.
-Jeg må videre til sykehuset. -Og jeg må til kolonialen.
Den kvelden måtte jeg løpe for å nå toget.
Filmen jeg hadde sett var forferdelig lang.
Toget til Churley var på vei ut fra stasjonen.
Jeg så på togvinduene og lurte på om han var med.
Det betydde ingenting. Jeg hadde annet i tankene. Din bursdagsgave.
Den var fryktelig dyr, men jeg visste du ønsket deg den,-
-så jeg fikk den reservert og la igjen et depositum.
Neste torsdag.
Jeg fikk god samvittighet når jeg tenkte på hvor glad du ville bli.
Gaven var rå flott, men etterpå følte jeg meg bekymringsløs.
Solen skinte og folk virket mer glade enn vanlig.
En lirekassemann spilte på hjørnet utenfor Harris'.
Jeg ga mannen seks pence og gikk til Kardomah for å spise lunsj.
Et bord for to ble ledig akkurat da jeg gikk inn.
Det var flaks, eller var det det? Han kom inn da jeg hadde bestilt.
Det var ingen ledige bord, så jeg smilte og sa: "God morgen."
Kan jeg slå meg ned her? Ser ikke ut som om det en noen ledige bord.
Vi har ikke blitt presentert for hverandre. Jeg heter Alec Harvey.
-Jeg heter Laura Jesson. -Fru eller frøken?
Fru. De er lege, ikke sant?
Bare en vanlig allmennpraktiserende lege.
-Hva bestilte De? -Suppe og sjøtunge.
Jeg tar det samme.
-Vil De ha noe å drikke? -Bare et glass vann.
Se på cellisten.
-Stygt, men vi må ikke le. -Dette skulle vært forbudt!
-Jeg håper De ikke spiller piano. -Jeg ble tvunget som barn.
-Hvem vet, kanskje jeg har talent? -Nei da.
-Hvordan kan De være så sikker? -De er for sunn og ukomplisert.
-Det høres litt kjedelig ut. -De kan ikke være kjedelig.
-Kommer De hit hver torsdag? -Ja.
Jeg vikarierer for Stephen Lynn, overlegen på sykehuset.
Kommer De hit hver torsdag?
Ja, jeg handler for uken, spiser lunsj og går på kino.
Det er deilig med litt avveksling.
-Skal De på kino i ettermiddag? -Ja.
-Det skal jeg også. -Jeg trodde de måtte på sykehuset.
Jeg drepte dessverre to pasienter i morges. Jeg tør ikke gå tilbake.
Jeg er faktisk ferdig for dagen. Kan jeg få bli med Dem?
-De kan sitte på balkongen. -Der er det for dyrt.
De sluttet å spille like plutselig som de begynte.
Jeg hadde ingen betenkeligheter. Det hele virket så uskyldig.
Servitrisen hadde satt alt på en regning.
-Nei, De får ikke lov... -Det var jeg som trengte meg på.
Jeg ser helst at vi deler.
Vi delte regningen omhyggelig. Til og med driksen.
"Kardinal Richelieu" på Palace eller "Love in the Mist" på Palladium?
-Vi betaler for oss selv. -De må tro jeg er en fattig lege.
-Palace eller Palladium? -Palladium.
Det føles fornemt å sitte her. Har De samvittighetskvaler?
Det burde De, som skulket jobben i ettermiddag.
Litt avkobling kan vel ikke skade? Hvorfor skulle jeg ha skyldfølelse?
De er så hyggelig.
Det kan da ikke være...
Jo.
Vi gikk sammen til stasjonen. Ved porten grep han armen min.
Jeg merket det ikke da, men jeg husker det nå.
-Hvordan er din kone? -Madeleine? Liten, mørk og sart.
Hvordan er din mann?
Middels høy, brunt hår, snill, ufølsom og slett ikke sart.
Vi rekker å ta en kopp te.
For tredje gang på en uke hadde han med seg disse tarvelige folkene.
-To kopper te, takk. -Var det noe mer?
Er bollene ferske? Da tar jeg to.
Det blir sju pence.
-Bær teen til bordet, Beryl. -Jeg bærer bollene.
-De må smake på en av disse. -Det er ikke bra for figuren min.
-En lidenskap jeg aldri vokser fra. -Hva skjedde etterpå, mrs Bagot?
Jeg sa: "Du kan jo vente at jeg vil gjøre det og det."
"Men ikke at jeg skal slite i huset og være elskelig hustru samtidig."
"Det fins andre menn" sa jeg, og forlot ham.
Jeg bodde hos min søster en stund. Så startet jeg et konditori i Hythe.
-Hva skjedde med ham? -Han døde tre år etterpå.
-Er te skadelig for helsen? -Jeg tar et pund i betaling for råd.
-Hvorfor ble De lege? -Kanskje fordi jeg er idealist.
-Leger bør ha idealer. -Vi skal vel ikke snakke fag nå?
-Hvorfor ikke? Det er din interesse. -Ja, jeg har store ambisjoner.
Ikke for meg selv, men for mitt hjertebarn: forebyggende medisin.
-Jeg forstår. -Det gjør De nok ikke.
De fleste dyktige legene har drømmer når de er unge.
-Iblant knuses de. Kjeder jeg deg? -Nei, selv om jeg ikke forstår...
Alle gode leger må først og fremst være entusiaster.
Som forfattere og prester må de ha et yrke som også er et kall.
Et dypt, usentimentalt ønske om å gjøre det bra.
Å kunne forhindre en sykdom er mer verdt enn 50 kurer.
Forebyggende medisin handler om boforhold, hygiene og sunn fornuft.
Min spesialitet er pnevmokoniose.
Det er en langsom fibroseprosess i lungene pga støvpartikler.
Kullgruvene gir oss muligheter til å studere sykdommen.
De ser plutselig mye yngre ut. Nesten som en liten gutt.
-Hva fikk Dem til å si det? -Jeg vet ikke... Jo, det vet jeg.
-Fortell. -Det kan jeg ikke.
De snakket om kullgruvene.
Inhalering av kullstøv, ja... En sykdomstype er antrakose.
Hva er de andre?
Chalicosis. Den forårsakes av metallstøv fra stålverkene.
Stålverkene, ja...
Og silikose, som forårsakes av steinstøv fra gullgruvene.
Jeg forstår.
Toget ditt. Du må ikke komme for sent til det.
-Hva er i veien? -Ingenting.
Jeg har hatt det svært trivelig.
Jeg også. Unnskyld at jeg kjedet deg med medisinske uttrykk.
-Kan jeg få treffe Dem igjen? -De må løpe hvis De skal rekke det.
-Kan jeg få treffe Dem igjen? -De kan kanskje besøke oss?
Vær så snill. Neste torsdag, samme tid.
Nei, det er umulig.
-Jeg ber Dem ydmykt. -De kommer for sent til toget.
Jeg kommer.
Jeg sto der og så toget hans forlate stasjonen.
Jeg stirret på det, helt til det blinkende lyset forsvant i mørket.
Jeg så for meg at han gikk av toget i Churley,-
-vandret gjennom gatene til huset sitt og låste opp døren.
Hans kone, Madeleine,-
-ville trolig møte ham i entreen.
Eller kanskje hun satt på rommet sitt og følte seg dårlig?
Han sa kanskje: "Jeg traff en hyggelig kvinne i dag."
"Vi spiste lunsj og gikk på kino."
Jeg skjønte at han utvilsomt ikke ville si noe til henne,-
-og da gikk det kaldt nedover ryggen min.
Jeg satte meg i den første kupeen. Jeg ville hjem så fort som mulig.
Jeg så meg omkring for å se om noen så på meg.
Ingen, bortsett fra presten, så på meg. Jeg følte at jeg rødmet.
Jeg bestemte meg for at jeg ikke ville treffe Alec mer.
Det var uverdig av meg å flørte med en fremmed.
Jeg hadde opp ført meg idiotisk, men ingen skade var skjedd.
Du møtte meg i entreen. Du så bekymret ut.
-Hva er i veien, Fred? -Du må ikke bli oppskaket.
Bobbie har blitt påkjørt av en bil.
Det er ikke noe alvorlig. Bare en lettere hjernerystelse. Legen er her.
Det er ingenting å være redd for, mrs Jesson. Han blir bra igjen.
-Sikker på at det ikke er alvorlig? -Ja, men han hadde flaks.
Jeg har gitt ham noe beroligende. De bør bli hjemme noen dager.
Det var så fælt å se ham ligge der med bandasje rundt hodet.
Det føltes som om det var min feil. En slags straff eller advarsel.
Om et par timer var alt som før igjen.
Han likte all oppmerksomheten.
Om kveldene planla han sin framtid.
Han er for ung. Vi kan umulig vite om det er det han virkelig vil.
Neste uke vil han sikkert bli lokomotivfører.
Det høres så endelig ut å innrullere ham i marinen i den alderen.
Jeg vet at det er et sunt liv. Han får se verden og alt det der...
Men hva med oss? Vi kommer aldri til å se ham.
Før vi vet ordet av det har han fått langt skjegg og kjøpt en papegøye.
Du har et foreldet syn på marinen.
Jeg vil være der når han vokser opp.
Da må det bli kontorjobb, slik at du kan vinke til ham hver morgen.
-Du vet at jeg vil mislike det. -OK, gjør som du vil.
-Jeg var på kino med en fremmed. -Bra for deg.
-Han er så hyggelig. Han er lege. -Et meget edelt yrke.
Det var vel Richard III som sa: "Mitt kongerike for en hest"?
Det var synd. Det ødelegger alt.
-Jeg vil invitere ham på middag. -Gjerne det.
Hvem?
-Dr Harvey? -Hvorfor middag?
-Du er aldri hjemme til lunsj. -Nettopp.
Hva i all verden er det med deg?
Ingenting.
-Jeg fatter ikke hva som er morsomt. -Det er ikke deg jeg ler av.
Jeg har opp ført meg som en idiot og innbilt meg visse ting.
-Jeg har gjort det verre enn det er. -Jeg sa jo at det ikke var alvorlig.
Jeg skjønner det nå.
Neste torsdag dro jeg for å møte Alec. Bare for å være høflig.
Det var ikke viktig, men jeg hadde jo lovt det.
Jeg ventet en stund ved samme bord, men kan kom ikke.
Dameorkesteret spilte som vanlig.
Jeg så på cellisten. Hun virket ikke så morsom lenger.
Heller ynkelig.
Etter lunsj gikk jeg tilfeldigvis forbi sykehuset.
Jeg undret om noe fælt hadde hendt. Noe som hindret ham i å komme.
Jeg kom tidligere enn vanlig til stasjonen.
Kinoen hadde vist en musikal, som jeg hatet. Jeg hadde gått før slutt.
Det slo meg plutselig at det ikke var her vi skulle møtes.
Albert Godby! Hvordan våger du? Hold hendene dine for deg selv!
-Du er søt når du er sint. -Komme her og ta seg friheter!
-Etter det du sa på mandag... -Det var mandag. Nå er jeg på jobb.
-Tenk om mr Saunders så oss. -Han kan godt få se på.
-Du burde skamme deg. -Ikke vær sint på meg.
-Drikk teen din og vær stille. -Det var din feil.
-Jeg tenkte på i kveld... -Først må du lære deg manerer.
-Gi meg et kyss. -Ikke tale om!
Se hva du har gjort!
Der tok jeg dere på fersk gjerning.
Hold munn og hjelp mr Godby med å plukke opp kakene.
Da jeg gikk ut fra kafeen så jeg toget hans komme.
Jeg ble panikkslagen ved tanken på å ikke få se ham igjen.
-Jeg er beklager så meget... -Du mister toget!
Fort!
Jeg er så glad jeg fikk sjansen til å forklare.
-Neste torsdag? -Ja.
Toget til Ketchworth går nå fra spor 3.
Himmelen kan falle ned på oss, men Donald Duck vil alltid bestå.
Jeg elsker energien hans og raseriutbruddene.
Nå begynner filmen. Vær forberedt på tårer.
Det var elendig film. Vi smøg oss ut før slutt, som om vi brøt loven.
Billettøren så på oss med forakt.
Det var en deilig ettermiddag. Vi gikk til den botaniske hagen.
Jeg tror vi alle hadde opp ført oss annerledes hvis klimaet var varmere.
Da hadde vi ikke vært så sky og reserverte.
Små gutter lekte med sine seilbåter. En av dem lignet på Bobbie.
Det ga meg ikke dårlig samvittighet. Jeg nøt hvert eneste minutt.
Plutselig sa Alec at han vil ro en tur.
Vi greide å mase oss til en båt.
Han trodde nok vi var splitter pine gale.
Jeg la hånden min i vannet. Det var en kald, men deilig følelse.
-Du ror ikke særlig bra. -Jeg vet ikke hvordan man ror.
Vi går rundt og rundt. Du bør nok ta roret.
Vi hadde det så moro. Jeg følte meg lykkelig og frigjort.
Det var det som gjorde det hele så skammelig.
At jeg kunne ha slike følelser for en fremmed.
-Pass deg! -Sving roret mot venstre!
Jeg har aldri skjønt forskjellen på høyre og venstre.
Britene har alltid vært snille mot gærninger.
Se hva båteieren gir oss. Te, melk...til og med sukker.
Du vet vel hva som har skjedd?
Ja.
-Jeg har forelsket meg i deg. -Jeg vet det.
Svar meg ærlig om det er slik jeg tror.
-Hva tror du? -At du også er forelsket.
Det lyder så dumt. Jeg kjenner deg knapt.
Men det er vel sant?
Ja, det er sant.
Vi må være fornuftige. Vi må glemme det vi nettopp sa.
-Ikke ennå. -Skjønner du ikke at vi må det?
Det er for sent å være fornuftig. Det er for sent å glemme det vi sa.
At vi har sagt det er uviktig. Vi har begge visst det lenge.
Hvordan kan du si det? Jeg har bare kjent deg i fire uker.
Vi snakket med hverandre først forrige torsdag.
-Har tiden gått sakte for deg siden? -Ja.
-Sier du at du ikke vil treffe meg? -Flere ganger om dagen.
Jeg elsker deg.
Jeg elsker øynene dine, smilet ditt, blygheten din,-
-at du ler av mine vitser. Jeg elsker deg.
Det er ingen vits i å late som om det ikke har skjedd.
Jeg vil heller ikke late som overfor deg eller andre, men nå må jeg det.
Det er det som er galt. Det er derfor vi må slutte straks.
Ingen av oss er frie nok til å elske den andre.
Hvis vi oppfører oss som fornuftige mennesker har vi fortsatt tid til...
-Da har vi fortsatt tid. -Vi har ingen tid på oss.
Det er toget ditt. Jeg følger deg til perrongen.
-Ikke her. Noen kan se oss. -Jeg elsker deg så høyt.
Kan du dempe den litt, elskling?
-Du var langt borte. -Ja, jeg var vel det.
Kan vi dempe den litt?
Jeg er snart ferdig. Du ser trøtt ut.
Ikke skynd deg. Jeg er meget lykkelig.
Hvordan kunne jeg si det? "Jeg er meget lykkelig."
Hvis det bare hadde vært sant. Ingen er vel helt lykkelige,-
-men det hadde vært fint å være tilfreds med seg selv.
Det føles som en evighet siden toget hans forlot stasjonen-
-og førte ham inn i mørket.
Jeg svevde nesten da jeg forlot perrongen.
På toget prøvde jeg ikke engang å late som om jeg leste.
Jeg følte ingen skam. Jeg var bare overlykkelig.
Som en forelsket skolepike.
Vi hadde bare sagt at vi elsket hverandre.
Og det var sant!
Jeg så meg selv i armene hans og i andre glamorøse omgivelser.
Akkurat slik man fantaserer om sin idealmann når man er liten.
Jeg stirret ut i mørket og så trærne og telefonstolpene passere.
Jeg så også Alec og meg.
Kanskje litt yngre, men like forelskede.
Ingenting sto i veien for oss.
Jeg så oss på operaen i Paris. Orkesteret stemte instrumentene.
Så var vi i Venezia i en gondol, med mandoliner i bakgrunnen.
Jeg så oss på reise til de fjerne landene jeg alltid har villet besøke.
Jeg så oss på dekket på et skip mens vi så på sjøen og stjernene.
På en tropisk strand i måneskinnet mens palmene sukket.
Så bleknet palmene og ble til piltrærne ved kanalen.
Alle de dumme drømmene mine forsvant.
Jeg gikk av toget i Ketchworth og gikk hjem som vanlig.
Jeg svevde ikke lenger.
Da jeg hadde skiftet til middag... Du husker det ikke, det gjør jeg.
Det var den første gangen jeg løy for deg.
Det var da skyldfølelsen, skammen og frykten begynte å bre seg.
God kveld, mrs Jesson.
-Har du hatt en fin dag? -Ja, vidunderlig.
-Jeg handlet og gikk på kino. -Helt alene?
-Ikke helt. -Hva mener du med det?
Jeg spiste lunsj med Mary Norton.
Hun kunne ikke bli med på kino. Hun skulle besøke svigerforeldrene.
-Hvordan har hun det? -Bare bra.
-Nå vil jeg ha middagen min. -Gå ned, du. Jeg kommer snart.
-Hvilket nummer vil De ha? -Ketchworth 37.
Er mrs Norton til stede? Ja, jeg kan vente.
-Er det deg, Mary? -Laura! Jeg trodde du var død.
Jeg har ikke sett deg på år og dag.
Vil du være så elskverdig å hjelpe meg med en liten hvit løgn?
Jeg dro som vanlig til Milford for å handle i dag.
Jeg skulle kjøpe en altfor dyr presang til Fred.
Spink & Robson hadde ikke klokken jeg ville ha.
Men filialen deres i Broadham hadde en, så jeg tok toget dit.
Det er her løgnen kommer inn.
Fred spurte hva jeg hadde gjort. Jeg sa vi hadde spist lunsj sammen.
Så ikke svik meg hvis du støter på ham.
-Jeg ville gjort det samme for deg. -Skal vi ha lunsj sammen en gang?
-Nei, torsdager går ikke. Fredag? -Da blir det hjemme hos meg.
Du vet hvordan min kokke er. Du må komme tidlig.
Hele uken var en lang pine.
Jeg led meg gjennom den som om jeg var i transe.
Det var rart du ikke merket at du bodde sammen med en fremmed.
Endelig var det torsdag. Vi skulle møtes utenfor sykehuset.
Jeg var redd du ikke ville komme.
Jeg hadde ikke tenkt å komme, men her er jeg.
Jeg hadde ikke vært på Royal siden Violet giftet seg.
Han bestilte champagne. Vi er bare middelaldrende en gang, sa han.
Han var så sjarmerende. Jeg vet du hadde likt ham.
På vei ut sa han at han hadde en overraskelse til meg.
Han løp ned trappene, mer som en skolegutt enn en lege.
Plutselig så jeg Mary Norton og hennes kusine.
De må ha sett alt.
Laura!
Hermione sa det var deg, men du vet hvor nærsynt jeg er.
Jeg så dere ikke i det hele tatt.
Jeg er ikke vant til champagne til lunsj, men Alec insisterte.
Alec Harvey. Du husker vel Harvey- familien? De har jeg kjent i årevis.
Han kommer straks tilbake.
-Han virket meget sjarmerende. -Han er en fantastisk lege.
-Du husker vel mrs Norton? -Nei, jeg tror ikke vi...
Vi har aldri møtt hverandre før.
Jeg var så sikker på at dere hadde møtt hverandre.
-Mrs Rolandson. -Stygt vær, ikke sant?
Men man kan jo ikke vente vårvær på denne tiden av året.
Vi må gå. Hermione blir med meg til svigerforeldrene mine.
Jeg misunner deg champagnen.
Dette var fælt. De har sittet og sett på oss under hele lunsjen.
Glem det. Kom og se på overraskelsen.
Ved trappeavsatsen sto en bil Alec hadde lånt av Stephen Lynn.
Jeg prøvde å se glad ut, men det nyttet ikke.
Jeg kunne ikke få ut av tankene at de ville le av og prate om oss.
Et par kilometer utenfor Brayfield stoppet vi bilen og gikk ut.
Der var det en bro over en elv. Solen prøvde forgjeves å titte frem.
Vi lente oss mot rekkverket og så på vannet.
Alec la armen rundt meg.
-Er du lykkelig? -Nei, egentlig ikke.
Jeg vet akkurat hva du vil si. At det ikke er verdt det.
At hemmelighetskremmeriet og løgnene overskygger lykken.
Ja, noe i den duren.
Jeg vil spørre deg om en ting.
De er vel ekte for deg, disse sterke følelsene vi har for hverandre?
Ja.
Vi må ha stått lenge på broen,-
-for da vi kom tilbake begynte det å bli mørkt.
Det føltes som om jeg sto på avgrunnens rand.
Alec følte nok det samme. Vi visste hvor desperat vi elsket hverandre.
Han måtte legge igjen nøklene i Stephens leilighet,-
-og ville at jeg skulle bli med ham opp.
Stephen kom sent tilbake, sa han. Men jeg nektet.
Jeg kommer for sent til toget. Jeg går tilbake til Stephens leilighet.
Jeg må dra hjem nå, Alec.
En kopp te, takk.
-God kveld. To whisky. -Det er for tidlig på kvelden.
-Gjem dem blant de gamle skivene. -Smørbrødene ble laget i morges.
-Dere må vente til etter kl 18. -Halsen min er tørr som en ørken!
Jeg kan ikke servere sprit før kl 18. Dere vil vel ikke gi meg problemer?
Bare gi oss en sjanse. Det er alt vi ønsker.
Beryl! Be mr Godby komme hit.
Tenke seg å komme hit og være frekke...
Bare vent, din nesevise oppkomling!
Kom dere ut fortere enn svint! Dere forstyrrer kundene.
-Hva skjer her? -Disse herrene plager meg.
-Vi bestilte bare whisky. -De fornærmet meg!
-Vi spøkte bare. -Forsvinn! Dere hørte hva jeg sa.
-Vi lever i et fritt land. -Toget deres går om to minutter.
Kom, Johnnie. Meningsløst å krangle med stakkaren.
Ha det, mor!
Og hvis de smørbrødene ble lagd i morges, er du Shirley Temple!
-Så frekt å snakke sånn til deg. -Hold munn og gi meg en konjakk.
Vi sees senere, Albert.
Toget til Ketchworth kommer nå inn på spor 3.
-Jeg må dra hjem nå. -Jeg går tilbake til leiligheten.
Jeg drar hjem.
Unnskyld meg. Jeg glemte en ting.
Det begynte å regne da jeg forlot High Street.
Kåpen din er våt. Du må ikke bli forkjølet.
-Jeg ser fæl ut. -Jeg skal ta den for deg.
-Jeg håper ilden snart blusser opp. -Veden er nok fuktig.
Sett deg, elskling.
-Jeg gikk på toget, og så av igjen. -Vi er begge meget tåpelige.
-Jeg kan ikke bli her. -Bare en liten stund.
-Fort, jeg må gå. -Det er en kjøkkeninngang.
-Er det deg, Alec? -Ja.
-Du er tidlig. -Jeg holder på å bli forkjølet.
Jeg tenkte det var best å gå hjem og legge seg.
-Hva skal du spise? -Jeg kan jo ringe restauranten.
Her er det full service.
Her er det noe for enhver smak.
Du har uante sider, kjære Alec. Ingen unnskyldninger, er du snill.
Det er åpenbart at du har intervjuet en kvinnelig pasient privat.
Sykehusmiljøet kan virke oppskakende på kvinner.
Etter bråket da jeg kom å dømme, går jeg ut fra at hun gikk bakveien.
Jeg er overrasket over dette komiske trekket ved deg.
Vi har jo tross alt vært venner i mange år, og jeg er tolerant.
Jeg er virkelig lei meg. Situasjonen virker nok utrolig vulgært for deg.
Du har helt rett. Unnskyldninger er unødvendige mellom gamle venner.
Kan jeg få nøkkelen min? Jeg har bare to. Du vet hvor glemsk jeg er.
-Du er veldig sint, ikke sant? -Nei, bare skuffet.
Jeg løp til beina ikke bar meg.
Jeg stoppet for å få igjen pusten i en av sidegatene til High Street.
Jeg følte meg ydmyket og slått, og fryktelig skamfull.
Jeg tok meg sammen og gikk i retning av stasjonen.
Regnet hadde avtatt.
Så innså jeg at jeg ikke kunne dra hjem før jeg hadde roet meg ned.
Jeg tenkte på at du ventet på meg, og gikk for å ringe fra en butikk.
Husker du det?
Er det deg, Fred? Det er meg. Laura.
Jeg kommer ikke hjem til middag. Jeg er sammen med miss Lewis.
Du vet den bibliotekaren jeg fortalte om.
Ingen detaljer. Hun venter nemlig utenfor.
Moren hennes er syk og jeg har lovet å bli til legen kommer.
Jeg vet det, men hun har alltid vært så vennlig mot meg.
Jeg kjøper et smørbrød. Be Ethel spare suppe til meg på kjøkkenet.
Ja, jeg kommer så fort jeg kan.
Det er lett å lyve når du vet at andre stoler på deg.
Det er så lett, og fornedrende.
Jeg begynte å gå uten mål og mening.
Jeg forlot High Street av frykt for å støte på Alec.
Han ville sikkert komme til stasjonen.
Jeg gikk gjennom byen helt til jeg kom til krigsmonumentet.
Det hadde sluttet å regne. Jeg følte meg svett, så jeg satte meg ned.
Jeg tente en sigarett. Jeg vet du misliker at kvinner røyker offentlig.
Men jeg ville roe ned nervene.
Jeg satt der veldig lenge.
Så oppdaget jeg en politimann. Han så mistenksomt på meg.
Så kom han bort til meg.
-Føler De Dem vel? -Ja.
-Venter De på noen? -Nei.
-De må ikke bli forkjølet. -Jeg må gå nå for å rekke et tog.
-Er De sikker på at alt er i orden? -Ja. God natt.
Jeg gikk og lot som ingenting. Jeg vet at han så på meg.
Jeg følte meg som en forbryter. Jeg gikk med raske skritt.
Jeg kom til stasjonen 15 minutter før siste tog skulle gå.
Jeg hadde vandret rundt omkring i tre timer.
-Stan, du er så slem. -Vi sees i bakgården.
-Et glass konjakk, takk. -Vi holder på å stenge.
-Three Star? -Det duger.
-Har du papir og en konvolutt? -Det må du kjøpe i bokhandelen.
-Vær så snill, det er veldig viktig. -OK, da. Et øyeblikk.
Vi stenger om noen minutter.
-Jeg har lett etter deg overalt. -Gå din vei, er du snill.
-Jeg kan ikke forlate deg slik. -Jo, det er best slik.
Det var en tilfeldighet at han kom. Han vet ikke hvem du er.
-Dere lo og snakket om meg... -Vi snakket om en navnløs skapning.
Hvorfor fortalte du ikke hvor billig vi hadde oppført oss?
Vi elsker hverandre. Det er det eneste som betyr noe.
Selvrespekt har også noe å si. Jeg kan ikke fortsette med dette.
Vil du virkelig ta avskjed og aldri treffe meg mer?
Ja, hvis du hjelper meg.
Jeg vil alltid elske deg.
Jeg kan ikke se på deg nå. Jeg vet at dette er begynnelsen på slutten.
Slutten på vårt forhold. Men ikke ennå. Vær så snill.
Som du vil.
Jeg vet hva du mener om det som skjedde i kveld.
Jeg vet hvordan det sliter på våre liv fra hverandre.
Skyldfølelsen er for sterk.
En altfor høy pris å betale for vår lykke.
Jeg vet dette fordi jeg føler det samme.
Du kan se på meg nå.
Vi må være veldig forsiktige og forberede oss.
Å bryte forholdet nå vil være altfor grusomt.
Vi må ikke knuse våre hjerter.
Jeg skal reise bort. Men ikke ennå.
Klokken er over 22. Jeg må låse nå.
Lov meg en ting.
At vi treffes igjen neste torsdag, uansett hvor ulykkelig du er.
-Hvor? -Utenfor sykehuset kl 12.30.
-Jeg må forklare deg det. -At du reiser bort?
Jeg har blitt tilbudt en jobb.
Jeg hadde ikke tenkt å si ja, men nå er det eneste utvei.
-Hvor? -Langt unna her. Johannesburg.
Broren min er der. De har startet et nytt sykehus.
Det er et fristende tilbud. Jeg tar med meg familien.
Nødvendigheten av å ta en avgjørelse har plaget meg.
Jeg orket ikke tanken på å forlate deg, men nå er det uunngåelig.
Det er uansett i ferd med å skje.
Når drar du?
Om to uker.
Det er ikke lenge til det.
-Vil du at jeg skal bli? -Ikke vær dum.
Jeg gjør hva du enn sier.
Toget til Ketchworth kommer nå inn på spor 3.
-Du er vel ikke sint på meg? -Nei, jeg føler meg bare trøtt.
-Tilgir du meg? -For hva da?
For at jeg traff deg, for at jeg elsker deg-
-og for at jeg på førte deg slike lidelser.
Jeg tilgir deg hvis du tilgir meg.
Torsdag.
Dette hendte for en uke siden. Det føles som år.
I dag var vår siste dag sammen.
Jeg møtte ham utenfor sykehuset.
Halv ett i formiddag.
Vi kjørte på landet igjen, men denne gangen hadde han leid en bil.
Vi snakket ikke mye. Jeg følte meg nummen og livløs.
Vi spiste lunsj på en landsbypub.
Etterpå dro vi til den samme broen igjen.
De siste timene gikk så fort.
Jeg husker at jeg tenkte:
Dette var siste gang jeg gikk her med Alec.
Jeg prøvde å ikke tenke på det.
Jeg ville ikke ødelegge vår siste stund sammen.
-Er alt i orden, elskling? -Ja.
Jeg skulle ønske jeg kunne komme på noe å si.
-Jeg kan ta et senere tog. -Nei, jeg følger deg til perrongen.
-Vil vi noensinne møtes igjen? -Ikke på mange år.
Barna vil være voksne da. Kanskje de vil møte hverandre?
-Kan jeg få skrive til deg? -Nei, du vet hva vi ble enige om.
Jeg elsker deg.
Jeg elsker deg av hele mitt hjerte.
Hvis jeg bare kunne dø...
Hvis du dør, vil du glemme meg. Jeg vil bli husket.
Vi har fortsatt et par minutter på oss.
For en overraskelse! Jeg handlet til jeg nesten stupte.
Jeg ville drikke te på Spindle's men var redd for å miste toget.
-Dette er dr Harvey. -Vil De hente en kopp te til meg?
Det var grusomt at skjebnen var mot oss nå.
Den velmenende og irriterende Dolly Messiter,-
-som ødela våre siste minutter sammen.
Hun skravlet og skravlet, men jeg hørte ikke hva hun sa.
Alec oppførte seg som en gentleman.
Ingen kunne gjettet hva han virkelig følte.
Toget ditt.
-Blir De ikke med oss? -Nei, jeg har min praksis i Churley.
Dr Harvey drar til Afrika neste uke.
Jeg må gå. Farvel.
Jeg følte hans hånd på min skulder,-
-men så forsvant han, ut av mitt liv for alltid.
Han må løpe om han skal rekke det. Minner meg om broen i Broadham...
Dolly skravlet, men jeg lyttet ikke på henne.
Jeg lyttet etter lyden av toget hans.
Så hørte jeg det.
Jeg sa til meg selv at han ikke dro, at motet hadde sviktet ham.
Snart ville han komme inn døren og si at han glemte noe.
Jeg ba at han skulle gjøre det, slik at jeg fikk se ham en siste gang.
Men minuttene gikk...
-Er det toget til Ketchworth? -Nei, det er ekspresstoget.
Det stopper selvsagt ikke her.
Jeg hadde tenkt å gjøre det!
Jeg sto på kanten og skalv.
Men jeg var ikke modig nok.
Det var ikke tanken på deg og barna som hindret meg.
Jeg hadde ingen tanker i det hele tatt.
Bare et overveldende ønske om aldri å føle meg ulykkelig mer.
Jeg snudde og gikk tilbake til kafeen.
Det var da jeg nesten besvimte.
Det var vel ingen lykkelig drøm?
-Er det noe jeg kan hjelpe deg med? -Du er alltid så hjelpsom.
Du har vært langt borte.
Takk for at du kom tilbake til meg.